Már évek óta az a szóbeszéd járja, hogy a kisérettségi vizsgapéldák magyar nyelvből mindig nehezebbek a megfelelő szerb nyelvűeknél. Olyan gyerekektől, akik még májusban felvételiztek magyarországi középiskolákban az itthoni kisérettségi főpróbája után olyan megjegyzések hangzottak el, hogy az itteni matematika sokkal könnyebb, a magyar nyelv pedig szinte azonos nehézségű, mint a magyarországi. A családom az idén személyesen is érdekelve volt a kisérettségi vizsgákat illetőleg, hisz a legidősebb gyerekünk is egyike volt a magyarul érettségizőknek. A kisérettségi vizsgák első napján zajló anyanyelvi próbatétel végeztével két egészen különböző hangulatú gyerekcsoporttal lehetett találkozni: a szerb tannyelvű gyerekek örömmel újságolták, hogy könnyűk voltak a vizsgapéldák, a magyar gyerekek azonban gondterhelve jöttek ki, hangoztatván, hogy a feladatok nehezek voltak. Tekintettel, hogy Újvidéken élünk, első gondolatom az volt, hogy a magyar nyelv vizsgapéldáinak ilyen megítélése valószínűleg a szórványmagyarsági helyzetből adódik, de amikor a nap folyamán a tömbmagyarságban élő barátainkkal is hallottuk egymást, kiderült, hogy ott is ehhez hasonló a gyerekek véleménye. Ekkor már nyilvánvalóvá vált számomra, hogy az aránytalanul nehéz magyar kisérettségi vizsga nem helyi jellegű megállapítás, hanem általános érvényű egész Vajdaságra vonatkozólag. Sajnos, e levél írásakor nem volt belátásom az anyanyelvből kisérettségizők eredményeibe egész Vajdaság területére vonatkozólag, de az a bennfentes információ, mely szerint Újvidék területén a szerb tannyelvű gyerekek tömegesen értek el maximális eredményt, de a legjobb magyar gyerekek is alig teljesítettek 80% körül, elég okot ad komoly aggodalomra. Annak alapján amit már két évvel ezelőtt is sokaktól hallottam, merem feltételezni, hogy az idén is a magyar nyelvből kisérettségizők jelentősen gyengébb eredményt értek el, mint a többségi nyelvet választó kortársaik (Vajdaság szintjén). Ha pedig ez így van, akkor ebből valaki azt a következtetést vonhatná le, hogy a magyar gyerekek butábbak vagy lustábbak, mint a többségiek, amit kötve hiszek. Ha pedig ez nem igaz, akkor a jelenség okát máshol kell keresni. Vagy a gyerekek előkészítése nem megfelelő, ami elsősorban a magyar nyelvet oktató tanárok munkájának a minőségét kérdőjelezi meg, vagy pedig a felvételi vizsgapéldákat összeállítóknak vannak túlzott elvárásaik a megfelelő korú gyerekek tudását illetőleg. Bár megvan a személyes véleményem az okot illetőleg, mégis a nálam hivatottabbakra bíznám a magyar gyerekeket rossz fényben feltüntető jelenség komolyabb analízisét, a valós okok feltárását és a fellelt probléma orvoslását. Az erre levélre érdemben válaszolókat előre megkérném, hogy mellőzzék az olyan fajta kibúvókat, mely szerint ez valójában nem is jelent problémát, hisz minden magyar gyerek egyforma helyzetben van, és az így kialakult rangsor is reális, mert ez csak részben igaz. A tömbmagyarságtól eltérően a szórványmagyarságban nem ritka az olyan eset, amikor a gyerek kénytelen szerb nyelven folytatni az oktatást, hisz a megfelelő szakon nincs magyar nyelvű tagozat. Ilyen esetben a jobb képességű magyar gyerek alulmarad a szerb nyelven végzett kortársával való versengésben, annál az egyszerű oknál fogva, mert az lépéselőnyben van a sokkal könnyebb anyanyelvi kisérettségi vizsgapéldáknak köszönhetően. És akkor ember legyen a talpán, aki megmagyarázza ennek a gyereknek, hogy mit is jelent az, hogy „írassuk gyermekeinket magyar nyelvű tagozatba, hogy könnyebben érvényesüljenek”. Hiszem, hogy sokak nevében hívom fel a közvélemény és még inkább a hivatalból érdekeltek figyelmét egy olyan problémára, amelynek igen komoly vetületei vannak, és amelyet az itteni magyarság érdekében nem lenne szabad tabutémaként kezelni. Őszintén remélem, hogy e levél nem marad megfelelő visszhang nélkül.
Tisztelettel,
dr. Sörös László egyetemi tanár